Журнал, включений до переліку наукових фахових видань України, в якому можуть публікуватися результати дисертаційних робіт із здобуття наукових ступенів доктора і кандидата медичних наук. Спеціальності: І1 — Стоматологія, І2 — Медицина, І5 — Медсестринство, І7 — Терапія та реабілітація.
Ivano-Frankivsk National Medical University
ФІЗИЧНА ТЕРАПІЯ ПРИ НЕСПЕЦИФІЧНОМУ СПОНДИЛОДИСЦИТІ ХРЕБТА: ОПИС КЛІНІЧНОГО ВИПАДКУ
Спондилодисцитхребта є рідкісним інфекційно-запальним захворюванням, яке уражає міжхре-бцеві диски, замикальні пластини й тіла хребців, часто супроводжується розвитком деформацій, формуванням неврологічного дефіциту та стійким зниженням якості життя пацієнтів. Питання фізичної терапії при цій пато-логії залишаються недостатньо вивченими та практично не відображені в сучасній науковій літературі. У статті представлено клінічний випадок неспецифічного спондилодисциту грудного відділу хребта у пацієнта 45 років, що ускладнювався тяжким больовим синдромом, неврологічним дефіцитом та коморбідними станами. Пацієнт надав згоду на проведення обстеження та ознайомлений із результатами дослідження. Висвітлено особливості функціональної діагностики, розроблення та впровадження комплексної програми фізичної терапії у післяопера-ційному періоді. Програма передбачала поетапну побудову занять відповідно до принципів FITT-VP –моделі дозування фізичних навантажень, що включають частоту (Frequency), інтенсивність (Intensity), тривалість (Time), тип (Type), об’єм (Volume) та прогресію (Progression) навантажень, застосування терапевтичних вправ для від-новлення сили, витривалості, координації, рівноваги та гнучкості, а також використання методів мануальної те-рапії, міофасціального релізу, кінезотейпування та ортопедичного режиму. Результати дослідження засвідчили статистично значуще покращення функціонального стану пацієнта: сила м’язів збільшилася на 43 %, амплітуда активних рухів –на 51,6 %, толерантність до фізичних навантажень –на 50 %, а також рівень самостійності за індексом Бартел підвищився на 55 %, показники мобільності та рівноваги покращилися більш ніж удвічі. Отри-мані дані підтверджують ефективність індивідуалізованої програми фізичної терапії, що сприяла ранній верти-калізації, відновленню навичок ходьби та самообслуговування. У роботі підкреслено актуальність мультидисци-плінарного підходу й обґрунтовано доцільність системного застосування фізичної терапії при неспецифічному спондилодисциті хребта. Перспективи подальших досліджень полягають у вдосконаленні методів фізичної тера-пії та впровадженні розроблених реабілітаційних програм у клінічну практику.
Авторське право (c) 2026 М. А. Панченко, О. М. Звіряка https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0/
РОЗРОБКА ЕЛЕКТРОННИХ МЕДИЧНИХ СЛОВНИКІВ ТА КОРПУСНИХ РЕСУРСІВ: РОЛЬ ЛЕКСИЧНОЇ ТА ГРАМАТИЧНОЇ КОМПЕТЕНЦІЇ
Стрімкий розвиток цифрових технологій у медичній освіті суттєво змінив способи укладання, доступу та використання фахової термінології. Електронні медичні словники та корпусні ресурси стали важливими інструментами у засвоєнні професійної лексики й формуванні комунікативної компетентності майбутніх фахівців. У статті досліджено роль лексичної та граматичної компетентності у створенні й ефективному використанні таких цифрових ресурсів. Лексична компетентність забезпечує ідентифікацію, класифікацію та семантичне поєднання складних медичних термінів, тоді як граматична компетентність гарантує точне відображення колокацій, дієслівних моделей і синтаксичних структур у корпусах і словникових статтях. Корпусний аналіз автентичних медичних текстів (UKRMED, PubMed Central) дозволив виявити типові лексико-граматичні моделі, частотність і контекстуальні особливості вживання термінів. Проаналізовано низку електронних медичних словників, зокрема Stedman’s і Taber’s Cyclopedic Medical Dictionary, з метою оцінки якості інтеграції лексичної та граматичної інформації. Результати засвідчили, що ресурси, які поєднують обидва аспекти, істотно підвищують рівень розуміння, запам’ятовування та правильного вживання медичної термінології у професійному спілкуванні. Водночас виявлено недоліки, пов’язані з неповною граматичною розміткою та обмеженим поданням багатокомпонентних термінів. Інтеграція корпусних підходів із лексико-граматичним аналізом підвищує надійність і дидактичну цінність медичних словників. Інтерактивні платформи на кшталт Sketch Engine та British National Corpus сприяють контекстуальному навчанню й розвитку граматичної точності. Зроблено висновок, що лексична та граматична компетентність є фундаментом створення якісних електронних медичних словників і корпусних ресурсів, які забезпечують ефективне формування термінологічної компетентності студентів медичних закладів освіти.
Авторське право (c) 2026 Н. В. Косило, Н. Р. Венгринович, О. М. Богович, І. Ф. Цебрук https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0/
ЕКОБІОМ ШКІРИ – НОВА ПАРАДИГМА У ЛІКУВАННІ АТОПІЧНОГО ДЕРМАТИТУ
Атопічний дерматит (АД) – це хронічне запальне захворювання шкіри, яке характеризується порушенням бар’єрної функції, імунним дисбалансом і мікробним дисбіозом. Традиційні підходи до лікування зосереджувалися переважно на пригніченні запалення та відновленні бар’єра шкіри, у той же час роль мікробіому залишалася недооціненою. Сучасні дослідження показали, що екобіом шкіри – динамічна взаємодія між мікроорганізмами, епідермісом та імунною системою. Він має ключове значення для підтримання гомеостазу шкіри. Модуляція екобіому за допомогою топічних пробіотиків, постбіотиків і емолентів, дружніх до мікробіому, відкриває новий терапевтичний напрям, спрямований на відновлення мікробної різноманітності та зміцнення бар’єрної функції. Клінічні дослідження демонструють, що корекція дисбіозу зменшує колонізацію Staphylococcus aureus, знижує запалення та покращує контроль захворювання. Підхід, заснований на концепції екобіому, об’єднує дерматологію, мікробіологію та імунологію в єдину стратегію тривалої ремісії при АД. Сучасне розуміння атопічного дерматиту поступово трансформується від традиційного імунологічного підходу до інтегративної концепції екобіому шкіри. Цей підхід розглядає шкіру як складну екосистему, у якій мікробіом, бар’єрна функція та імунна система перебувають у тісній взаємодії, забезпечуючи гомеостаз і підтримку толерантності. Порушення будь-якої з цих складових може призвести до дисбіозу, втрати бар’єрної цілісності та хронічного запального процесу, що є ключовим у розвитку та прогресуванні захворювання. У статті висвітлено сучасні уявлення про роль екобіому шкіри в патогенезі АД і можливості його відновлення як нового терапевтичного напрямку. Розглянуто шляхи корекції дизбіозу – застосування пробіотиків, постбіотиків, пребіотичних емолієнтів, антибактеріальних засобів із дієтичною підтримкою. Запропоновано концепцію екобіомної терапії як основи персоналізованого підходу до лікування АД.
Авторське право (c) 2026 Л. О. Сенчук https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0/
ЕФЕКТИВНІСТЬ ПРОВЕДЕННЯ ФОТОДИНАМІЧНОЇ ТЕРАПІЇ У ПАЦІЄНТІВ ІЗ ХРОНІЧНИМ ГЕНЕРАЛІЗОВАНИМ ПАРОДОНТИТОМ ТА ЦУКРОВИМ ДІАБЕТОМ 2-ГО ТИПУ НА ФОНІ ПЕРЕНЕСЕНОЇ КОРОНАВІРУСНОЇ ХВОРОБИ
Нами було досліджено ефективність проведення фотодинамічної терапії під час лікування генералізованого пародонтиту в пацієнтів із наявним цукровим діабетом 2-го типу компенсованої форми та перенесеною коронавірусною хворобою. 70 пацієнтів із зазначеним діагнозом було розділено на дві групи та, відповідно до поділу, проведено удосконалену й загальноприйняту методики лікування. У групу контролю входив 31 соматично здоровий пацієнт. Для контролю вихідного стану тканин пародонта та динаміки лікування використовували індексну оцінку перед лікуванням, через 3 та 6 місяців: оцінювали глибину пародонтальних кишень (ПК), пародонтальний індекс (PI), запропонований Russel, індекс гігієни ротової порожнини Грін-Вермільйона (ІГГВ), папілярно-маргінально альвеолярний індекс (PMA) в модифікації Parma, комунальний індекс потреби в лікуванні хвороб пародонта CPITN. Через 3 місяці спостерігається достовірне зменшення ГПК у групі А в 1,59 раза, у групі Б – у 1,5 раза (p˂0,001), через 6 місяців – у 2,21 і 1,88 раза відповідно (p˂0,001). Показники PI достовірно зменшуються у групі А в 1,32 та 1,37 раза, у групі Б – у 1,18 і 1,26 раза через 3 та 6 місяців відповідно (p˂0,001). Показники ІГГВ зменшуються через 3 місяці у 2,27 та 1,77 раза, через 6 місяців – у 5,1 та 4,55 раза у групах А та Б відповідно (p˂0,001). Показники індексу PMA через 3 місяці достовірно знижуються у групі А в 1,36 раза (p˂0,001), у групі Б – у 1,21 раза (p˂0,01). Через 6 місяців спостерігається достовірне зниження в 1,53 та 1,32 раза в групах А та Б відповідно (p˂0,001). Показники індексу CPITN достовірно знижуються у групі А в 2,41 та 7,3 раза, у групі Б – у 1,98 та 6,24 раза через 3 та 6 місяців відповідно (p˂0,001). Отримані дані свідчать про ефективність проведення фотодинамічної терапії в пацієнтів із цукровим діабетом 2-го типу та перенесеною коронавірусною хворою в анамнезі.
Авторське право (c) 2026 О. О. Бугерчук, М. М. Рожко https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0/
Авторське право (c) 2026 Art of Medicine https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0/
АНАЛІЗ РІВНЯ СПРИЙНЯТТЯ СТРЕСУ ТА СТАНУ ГІГІЄНИ РОТОВОЇ ПОРОЖНИНИ У ВІЙСЬКОВОСЛУЖБОВЦІВ ЗБРОЙНИХ СИЛ УКРАЇНИ
Одним із провідних факторів боєздатності армії є стан здоров’я особового складу, зокрема стоматологічного. Психоемоційні розлади та хронічний стрес призводять до психосоматичних змін та поведінкових порушень, включаючи недотримання гігієни ротової порожнини, шкідливі звички та зміну режиму харчування. Метою роботи стало проведення аналізу рівня сприйняття стресу та оцінку стану гігієни ротової порожнини у військовослужбовців Збройних Сил України. У дослідження було залучено 235 військовослужбовців – учасників бойових дій. Для оцінки психоемоційного стану використовувалися: шкала оцінки реактивної (ситуативної) та особистісної тривожності Ч.Д. Спілбергера-Ю.Л. Ханіна, коротка шкала тривоги, депресії та ПТСР, а також первинний скринінг посттравматичного стресового розладу (ПТСР). Згідно результатів оцінювання психоемоційного стану для проведення наступних етапів дослідження було відібрано 122 особи. Гігієнічний стан ротової порожнини оцінювали за індексами OHI-S (Green & Vermillion, 1964) та Федорова-Володкіної. Серед опитаних військовослужбовців переважає середній (43,40 %) та відзначається високий (33,62%) рівень ситуативної тривожності, що вказує на високу інтенсивність емоційних переживань. Високий рівень особистісної тривожності виявлено у 21,70 % осіб. Аналіз скринінгових шкал показав, що 51,91 % військовослужбовців мали виражені психічні прояви тривожності та депресії, а у 52,76 % (124 особи) виявлено ознаки, пов’язані із психологічною травмою (ПТСР). Клінічний огляд гігієнічного стану встановив, що у 82,79 % військовослужбовців рівень гігієни потребував корекції, розподіляючись наступним чином: «задовільний» – 28,69 % (35 осіб), «незадовільний» – 31,15 % (38 осіб) та «поганий» – 22,95 % (28 осіб). Встановлено прямий зв’язок між підвищеними показниками рівнів тривожності та депресії й значним зниженням рівня гігієни ротової порожнини у військовослужбовців ЗСУ. Системний вплив хронічного стресу, ймовірно, призводить до поведінкових змін та імуносупресії, що негативно відображається на стані стоматологічного здоров’я.
Авторське право (c) 2026 В. Я. Висоцький https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0/
ОСОБЛИВОСТІ РЕАЛІЗАЦІЇ «ДІЯЛЬНІСНОГО СЦЕНАРІЮ» НА ПРАКТИЧНИХ ЗАНЯТТЯХ З ІНОЗЕМНОЇ МОВИ У ЗАКЛАДАХ ВИЩОЇ ОСВІТИ З ВИКОРИСТАННЯМ СУЧАСНИХ ЗАСОБІВ НАВЧАННЯ
Глобалізація економічних, соціальних, освітніх, науково-дослідницьких процесів формує об’єктивну потребу знання іноземної мови та вміння брати участь у міжкультурній комунікації. Зважаючи на такі виклики, суттєво змінилися підходи до її вивчення, що набуло значного прикладного характеру. У статті узагальнено досвід викладання іноземної мови у закладі вищої освіти, що базується на діяльнісному підході, проаналізовано його основні принципи, підходи й переваги, висвітлено організацію практичного заняття з іноземної мови відповідно до сучасних дидактичних вимог на основі найбільш вдалого поєднання діяльнісних завдань із формуванням необхідних для цього мовленнєвих та соціокультурних компетентностей, а також подано реалізацію «діяльнісного сценарію» на кожному етапі заняття з використанням розробленого комплексу ефективних вправ і завдань. У такому процесі мова вивчається як інструмент для вирішення комунікативних завдань для різноманітних життєвих ситуацій. На прикладі навчальної методики для вивчення французької мови як іноземної «Tendances». Méthode de français. Jasky Girardet, Jasques Pécheur, Colette Gibbet, Marie-Louise Parizet видавництва CLE International продемонстровано авторську методику навчання. Організація етапів практичного заняття при такому підході відображає процес досягнення конкретної мети. «Діяльнісний сценарій» на занятті передбачає використання всіх видів мовленнєвої діяльності: розуміння почутого і прочитаного, усне і письмове мовлення. Таке навчання іноземної мови готує студента до вирішення чисельних комунікативних завдань, які очікують на нього в іншомовному середовищі, з метою соціологізації та майбутньої професійної комунікативної діяльності (подорожі, навчання, праця тощо). Таким чином, навчання перестає фокусуватися на засвоєнні лексичних і граматичних одиниць, як передбачали попередні дидактичні методи, навіть не на комунікативному аспекті, як вважалося зовсім недавно, а його квінтесенцією стає діяльнісний підхід.
Авторське право (c) 2026 Т. В. Лашків, Г. Я. Іванишин, Л. Д. Савчук, А. В. Ільків https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0/
ПРОФЕСІЙНЕ МИСЛЕННЯ В ЕРГОТЕРАПІЇ: ТИПИ ТА ЗНАЧЕННЯ ДЛЯ ПРАКТИЧНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ
Професійне (клінічне) мислення є ключовою складовою діяльності ерготерапевта, що забезпечує обґрунтоване прийняття рішень у процесі оцінювання, планування та реалізації втручань. Воно включає здатність фахівця інтегрувати наукові знання, клінічний досвід, цінності клієнта та контекстуальні чинники, у яких відбувається практична діяльність. Недостатній розвиток клінічного мислення може обмежувати якість надання послуг, впливати на професійну автономію ерготерапевта. У статті представлено аналітичний огляд сучасних наукових джерел, присвячених клінічному мисленню в ерготерапії як ключовому компоненту професійної компетентності. Розкрито теоретичні підходи до розуміння клінічного мислення, його структури та ролі. Особливу увагу приділено типам клінічного мислення, а також особливостям їх застосування в різних контекстах ерготерапевтичної практики. Результати аналізу підтверджують, що клінічне мислення ерготерапевта має багатовимірний, динамічний характер і включає процедурне, інтерактивне, наративне, умовне, рефлексивне, прагматичне та етичне мислення. Кожен із цих типів виконує специфічну функцію в професійній діяльності: процедурне мислення забезпечує логіку клінічного процесу, інтерактивне − побудову терапевтичних відносин, наративне − розуміння життєвого досвіду клієнта, умовне − прогнозування змін і варіативність втручань, рефлексивне − усвідомлення власних дій, прагматичне − адаптацію до реальних умов практики, а етичне − підтримку професійних цінностей і відповідальності. Отримані результати свідчать про доцільність цілеспрямованого розвитку клінічного мислення в процесі базової професійної підготовки та безперервного професійного розвитку ерготерапевтів. Наголошено, що інтеграція теоретичних моделей, рамок практики, клінічних кейсів, супервізії та рефлексивних підходів у навчання й практику є важливою передумовою формування професійної ідентичності, підвищення якості ерготерапевтичних послуг, розвитку доказової практики та сталого розвитку професії в умовах сучасних викликів.
Авторське право (c) 2026 Ю. В. Шевчук, Т. В. Бугаєнко https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0/
ТЕОРЕТИЧНІ ТА МЕТОДОЛОГІЧНІ ОСНОВИ ЕРГОТЕРАПЕВТИЧНОГО ВТРУЧАННЯ ДЛЯ ДІТЕЙ ІЗ РОЗЛАДАМИ АУТИСТИЧНОГО СПЕКТРУ
Мета дослідження – систематизувати сучасні теоретико-методологічні підходи до ерготерапевтичного втручання для дітей із розладами аутистичного спектру (РАС) на основі аналізу етіологічних, патогенетичних і клінічних аспектів захворювання, особливостей психомоторного розвитку дітей раннього віку з ознаками аутизму. У результаті проведеного дослідження з’ясовано, що поширеність РАС у світовому масштабі становить від 1 % до 2 % дитячої популяції з тенденцією до зростання показників за останні десятиліття. Етіологія захворювання має мультифакторну природу із залученням генетичних та середовищних чинників, спадковість яких оцінюється в межах 64–91 %. Психомоторний розвиток дітей з аутизмом характеризується порушеннями формування базових рухових навичок, сенсорної інтеграції та координаційних здібностей. Міжнародна класифікація функціонування (МКФ) забезпечує біопсихосоціальний підхід до оцінки стану дитини і планування втручань. Ерготерапевтичні методи демонструють ефективність у покращенні сенсорних, комунікативних і соціальних навичок. Застосування Канадського інструменту оцінки виконання занять (Canadian Occupational Performance Measure (СОРМ) при розробці індивідуальних програм реабілітації забезпечить пацієнтоцентричний і проблемно-орієнтований підхід у реабілітації осіб із РАС та є об’єктивним інструментом оцінки ефективності ерготерапевтичного втручання. У наукових оглядах COPM визначається як один із найбільш поширених і валідних інструментів оцінювання результатів ерготерапії у дітей дошкільного та молодшого шкільного віку з аутизмом. Отже, комплексний підхід до ерготерапевтичного втручання, що базується на принципах МКФ та враховує індивідуальні особливості психомоторного розвитку дитини, є необхідною умовою ефективної реабілітації дітей із РАС.
індивідуальна реабілітаційна програма реабілітації
Canadian Occupational Performance Measure (СОРМ)
Авторське право (c) 2026 Н. Р. Голод, Н. Є. Нестерчук, М. В. Юськевич https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0/
ЗАГАЛЬНА РАМКА ОСВІТНІХ КОМПЕТЕНТНОСТЕЙ ФІЗИЧНОГО ТЕРАПЕВТА У ВІДДІЛЕННІ РЕАНІМАЦІЇ ТА ІНТЕНСИВНОЇ ТЕРАПІЇ: РОЗРОБЛЕННЯ, СТРУКТУРА Й ВАЛІДАЦІЯ
Незважаючи на численні докази ефективності фізичної терапії у відділенні реанімації та інтенсивної терапії, ця практика на сьогоднішній день ще недостатньо поширена в Україні через відсутність відповідного нормативно-правового забезпечення та належно організованого освітнього процесу підготовки кваліфікованих кадрів. Формування загального переліку освітніх компетентностей фізичного терапевта у відділенні реанімації та інтенсивної терапії може стати основою для системного розвитку та провадження сучасної науково-доказової практики. Методологічною основою обрано модифікований електронний метод Дельфі (modified e-Delphi). Перед проведенням дослідження за методом Дельфі розроблено попередній перелік компетентностей фізичного терапевта у відділенні реанімації та інтенсивної терапії. Це відбувалося трьома етапами: аналіз та узагальнення публікацій; робота експертної групи з обговорення й формування переліку компетентностей; рецензування й завершення формування попереднього переліку компетентностей фізичного терапевта у відділенні реанімації та інтенсивної терапії. У результаті експертного оцінювання двох раундів за методом Дельфі сформовано загальний перелік із 26 компетентностей фізичного терапевта, що спеціалізується у відділенні реанімації та інтенсивної терапії, які відповідали 5 основним доменам: практика, професіоналізм, навчання і розвиток, менеджмент і лідерство та дослідження. Перелік компетентностей фізичного терапевта у відділенні реанімації та інтенсивної терапії, валідований за модифікованим методом Дельфі, став контекстно чутливою адаптацією міжнародних підходів до умов реабілітаційної практики в Україні та створює концептуальну основу для стандартизації підготовки кадрів, розроблення силабусів, програм клінічної спеціалізації, безперервного професійного розвитку.
відділення реанімації та інтенсивної терапії
Авторське право (c) 2026 О. Я. Дуб, К. А. Тимрук-Скоропад https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0/
ОПТИМІЗАЦІЯ ЛІКУВАННЯ ПАЦІЄНТІВ ПІСЛЯ РЕВАСКУЛЯРИЗАЦІЇ МІОКАРДА ІЗ ЗАСТОСУВАННЯМ МАГНІЮ ОРОТАТУ
Реваскуляризація міокарда в пацієнтів із хронічним коронарним синдромом зменшує ішемічне навантаження, але не завжди повністю усуває післяпроцедурне патологічне ремоделювання та системне запалення, котрі є важливими детермінантами перебігу серцевої недостатності з помірно зниженою фракцією викиду. В цьому дослідженні зроблено оцінку впливу додавання магнію оротату до стандартної терапії на ехокардіографічні показники, біомаркери стресу/фіброзу та інтегральні запальні індекси у хворих після реваскуляризації. Обстежено 62 пацієнти (контроль n = 29; основна група n = 33), яких рандомізовано до стандартної терапії або стандартної терапії з магнію оротатом 500 мг двічі на добу протягом 6 місяців. Ехокардіографію виконували під час дослідження через 3 та 6 місяців; визначали sST2, галектин-3, NT-proBNP, C-реактивний білок, а також SII, NLR, PLR, SIRI, AISI, індекси TyG, hsCRP/HDL-c та AIP. Після 6 місяців у групі магнію оротату відзначено більш виражене покращення систолічної функції з приростом фракції викиду, зменшенням товщини міжшлуночкової перегородки й задньої стінки лівого шлуночка у систолу та тенденцією до сповільнення патологічного ремоделювання лівого шлуночка. Одночасно спостерігалося достовірне зниження галектину-3, NT-proBNP і C-реактивного білка, а також інтегральних індексів запалення (SII, NLR, PLR, SIRI, AISI). Отримані дані підтверджують високий потенціал застосування магнію оротату як додаткового компонента комплексної терапії в пацієнтів після реваскуляризації із ХКС і СНпзнФВ для модифікації залишкового запалення й уповільнення патологічного ремоделювання міокарда sST2, що в динаміці знижувався в обох групах, а сукупність змін біомаркерів та інтегральних індексів запалення вказувала на модифікацію залишкового запального фону при застосуванні магнієвої підтримки.
Авторське право (c) 2026 О. Т. Кобрин https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0/
НАПРЯМИ ВДОСКОНАЛЕННЯ ПРОФІЛАКТИКИ РАКУ ТА ІНШИХ ХРОНІЧНИХ ЗАХВОРЮВАНЬ ЩИТОПОДІБНОЇ ЗАЛОЗИ НА РІВНІ ПЕРВИННОЇ МЕДИЧНОЇ ДОПОМОГИ В УМОВАХ ВІЙНИ (ДАНІ СОЦІОЛОГІЧНОГО ДОСЛІДЖЕННЯ ПАЦІЄНТІВ)
З метою визначення напрямів вдосконалення профілактики раку та інших хронічних захворювань щитоподібної залози (ЩЗ) на рівні первинної медичної допомоги (ПМД) в умовах повномасштабної війни впродовж 2024-2025 років провели аналітичне ретроспективне дослідження типу «випадок-контроль». Основні групи склали пацієнти столичного ендокринологічного центру з раком (95) та іншими хронічними захворюваннями щитоподібної залози (505), а групу порівняння – практично здорові особи (172). Встановлено, що з появою хронічного захворювання ЩЗ зростає прихильність до медикаментозного лікування (OR=8,86; 95 %СІ: 1,15-68,22 при раку та OR=1,84; 95 % СІ: 1,25-2,71 при інших хронічних захворюваннях ЩЗ), корекції способу життя (4,92; 2,75-8,83 та 1,83; 1,26-2,67 відповідно) і дієти (3,68; 2,10-6,43 та 1,73; 1,19-2,52). Це також прямо корелює (rs=0,77-0,94) зі зростанням шансів підвищення задоволеності медичною допомогою (4,10; 2,38-7,06 та 2,86; 1,98-4,13). Виявлені значні резерви залучення команд ПМД до профілактики раку та інших хронічних захворювань ЩЗ, зокрема в частині раннього виявлення (47,1-49,6 %), охоплення пацієнтів динамічним спостереженням (33,3-42,2 %), контролю дотримання лікарських рекомендацій щодо регулярності контрольних візитів (18,4-28,9 %), прийому ліків (23,4 %), зміни способу життя (23,5-49,2 %) та типу харчування (33,3-51,5 %). З’ясовані перешкоди до зростання ролі команд ПМД у профілактиці хронічних захворювань ЩЗ, пов’язані з високим рівнем недовіри саме до цього виду медичної допомоги (54,5-58,9 %) через недостатню сучасність обладнання (17,7-33,3 %), нескоординованість дій з іншими підрозділами системи охорони здоров’я (18,5-33,3 %), високу вартість ліків (20,1-25,0 %). Зроблено висновок про необхідність розробки комплексу заходів, спрямованих на ширше залучення команд ПМД до профілактики хронічних захворювань ЩЗ, що є високо перспективним, зокрема в умовах зниження доступності спеціалізованої медичної допомоги внаслідок повномасштабної війни з російською федерацією.
хронічні захворювання щитоподібної залози
управління та організація охорони здоров’я
Авторське право (c) 2026 Н. Я. Кобринська https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0/
МОДЕЛЮВАННЯ МЕХАНІЗМУ ТРАВМУВАННЯ ДІТЕЙ ПРИ ЕКСПЛУАТАЦІЇ ЕЛЕКТРИЧНИХ ЗАСОБІВ ПЕРСОНАЛЬНОЇ МОБІЛЬНОСТІ
Популярність електросамокатів, гіробордів та електровелосипедів серед дітей призвела до значного зростання кількості травм, що потребує детального вивчення механізмів їх утворення. Проаналізовано 84 випадки травмування осіб віком від 4 до 18 років. Характер та локалізація тілесних ушкоджень залежать від типу транспортного засобу, віку дитини, швидкості руху та наявності засобів індивідуального захисту. Для електросамокатів найбільш типовими є черепно-мозкова травма (72 %), травми шиї (75 %) та нижніх кінцівок (56 %). Для пригод за участю гіробордів найбільш характерними є травми верхніх кінцівок (48 %), що стаються внаслідок падіння через втрату рівноваги. Електровелосипеди призводять до травм грудної клітки (75 %) через вищу швидкість руху та можливість зіткнення з іншими транспортними засобами. Розроблено математичні та біомеханічні моделі з використанням рівнянь класичної механіки та методу скінченних елементів, що дозволяють прогнозувати характер травмування залежно від параметрів падіння, антропометричних даних дитини та технічних характеристик транспортного засобу. Встановлено сильний зворотний кореляційний зв’язок між використанням захисного шолома та частотою черепно-мозкової травми (r=-0,71 для електросамокатів, p<0,001). Виявлено вікові особливості механізмів травмування: для дітей 4-6 років характерні виключно падіння на низьких швидкостях, тоді як у підлітків 14-18 років зростає частота зіткнень з автомобілями (12%) і тяжкість травм. Позитивний кореляційний зв’язок між віком і тяжкістю травми (r=0,68, p<0,01) пояснюється вищими швидкостями руху старших дітей. Результати моделювання можуть бути використані у судово-медичній практиці для встановлення механізму травмування, визначення обставин нещасного випадку, розробки науково обґрунтованих превентивних заходів та удосконалення експертної оцінки механізму травмування.
електричні засоби персональної мобільності
Авторське право (c) 2026 Ю. З. Коцюбинська, Н. М. Козань, В. О. Чадюк https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0/
МОРФОЛОГІЧНІ ЗМІНИ МОЗОЧКА ЩУРІВ ЗА УМОВ ПАКЛІТАКСЕЛ-ІНДУКОВАНОЇ НЕЙРОТОКСИЧНОСТІ ТА ЛІКУВАЛЬНОГО ЗАСТОСУВАННЯ ВОРТІОКСЕТИНУ
Паклітаксел є одним із ключових протипухлинних препаратів таксанового ряду, застосування якого супроводжується розвитком нейротоксичних ускладнень з боку периферичної і центральної нервової системи. Попри детальний опис периферичної нейропатії, морфологічні зміни центральних структур, зокрема мозочка, залишаються недостатньо вивченими. Мозочок характеризується високою метаболічною активністю нейронів, передусім клітин Пуркіньє, та складною організацією нейро-гліо-судинних комплексів, що зумовлює його підвищену чутливість до токсичних впливів. Метою дослідження було оцінити морфологічні й морфометричні зміни мозочка щурів за умов паклітаксел-індукованої нейротоксичності та визначити коригувальний ефект лікувального введення вортіоксетину. Дослідження виконано на статевозрілих самцях білих щурів. Нейротоксичність моделювали внутрішньоочеревинним введенням паклітакселу в дозі 2 мг/кг чотири рази через добу. Лікувальну корекцію проводили шляхом внутрішньошлункового введення вортіоксетину в дозі 5 мг/кг один раз на добу протягом 14 діб після завершення курсу паклітакселу. Морфологічне дослідження мозочка здійснювали на 14, 28, 60, 90 і 120 добу з використанням світлової мікроскопії та цифрового морфометричного аналізу. Паклітаксел спричиняв часово залежні структурні порушення кори мозочка, що проявлялися дезорганізацією шару клітин Пуркіньє, набряком нейропілю та зменшенням товщини кортикальних шарів із максимумом змін на 28 добу. Лікувальне введення вортіоксетину зменшувало вираженість ушкоджень, сприяло збереженню клітин Пуркіньє та поступовому відновленню організації мозочка на пізніх етапах експерименту. Морфометричні показники демонстрували тенденцію до нормалізації, що узгоджувалося з частковим відновленням рухової координації. Отримані результати свідчать про коригувальний вплив вортіоксетину на центральні прояви паклітаксел-індукованої нейротоксичності.
Авторське право (c) 2026 Г. Б. Кулинич https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0/
ВАРІАЦІЇ ТИСКУ ЯЗИКА У СЕРЕДНЬОЇ ТРЕТИНИ ПІДНЕБІННОЇ ТА ЛІНГВАЛЬНОЇ ПОВЕРХОНЬ ЦЕНТРАЛЬНИХ РІЗЦІВ ПАЦІЄНТІВ ДИТЯЧОГО ВІКУ ПІД ЧАС КОВТАННЯ ЗАЛЕЖНО ВІД ОРТОДОНТИЧНОГО СТАТУСУ
Оскільки анатомо-функціональні особливості язика суттєво впливають на розвиток зубощелепних деформацій, дослідження варіабельності його тиску в дітей з різним ортодонтичним статусом, зокрема під час ковтання, має важливе клінічне значення. Метою дослідження було провести порівняння особливостей м’язової та функціональної активності язика у зонах середньої третини піднебінної та лінгвальної поверхонь центральних різців у дітей із дистальним, мезіальним і відкритим прикусами, а також без компонентів симптомокомплексу деформацій зубощелепного апарату по сагіталі, вертикалі та трансверзалі під час ковтання. У процесі дослідження провели аналіз результатів діагностичного скринінгу дітей віком від 5 до 12 років (n=103): з дистальним (n=31), мезіальним (n=12) і відкритим (n=26) прикусами, а також без компонентів симптомокомплексу деформацій зубощелепного апарату по сагіталі, вертикалі та трансверзалі (n=34). У результаті дослідження встановили міжгрупові відмінності тиску язика під час ковтання як для окремих зон (ZK1, ZK2), так і для інтегрального показника ⟨ZK1,ZK2⟩. Важливою якісною особливістю профілю ковтання є співвідношення зон ZK1 і ZK2, зокрема у групі пацієнтів без компонентів симптомокомплексу деформацій зубощелепного апарату по сагіталі, вертикалі та трансверзалі спостерігався верхньощелепний домінантний патерн (ZK1>ZK2: 6,9±2,0 кПа проти 5,6±1,4 кПа), водночас у всіх інших групах співвідношення було протилежним (ZK1<ZK2). Встановили, що під час ковтання дистальний прикус асоціюється з підвищенням інтегрального показника тиску язика у фронтальних зонах ⟨ZK1,ZK2⟩, тоді як для відкритого більш характерним є перерозподіл між визначеними зонами зі зменшенням піднебінного (ZK1) та підвищенням нижньощелепного (ZK2) фронтального складника тиску без істотної зміни інтегрального рівня. Такий профіль тиску може відображати специфічні особливості функціонального патерну положення та рухів язика у фронтальній ділянці під час ковтання у пацієнтів з різними типами прикусу.
Авторське право (c) 2026 А. О. Мельник, О. А. Канюра, А. В. Копчак, Н. В. Біденко, В. В. Філоненко, Є. В. Цвєла https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0/
РОЛЬ АПІКСАБАНУ В ПРОФІЛАКТИЦІ ТРОМБОЕМБОЛІЧНИХ УСКЛАДНЕНЬ І МОДУЛЯЦІЇ ЗАПАЛЕННЯ ПРИ НЕФРОТИЧНОМУ СИНДРОМІ
Метою дослідження було оцінити ефективність, безпеку та можливі плейотропні ефекти апіксабану порівняно з варфарином у пацієнтів із нефротичним синдромом (НС), спричиненим первинним гломерулонефритом (ГН). У проспективне когортне дослідження включено 65 пацієнтів із біопсійно підтвердженим первинним ГН. Пацієнти отримували варфарин (І група, n=32) або апіксабан (ІІ група, n=33) протягом 6 місяців. Оцінювали клінічні події, частоту тромбоемболічних і геморагічних ускладнень, а також зміни запальних (ІЛ-6, ФНП-α), фібротичного (ТФР-β₁) і коагуляційного (тромбін) маркерів у сироватці та сечі. Тромбоемболічних ускладнень не виявлено в жодній групі, що підтверджує ефективність обох препаратів у профілактиці тромбозів при НС. Частота геморагічних подій була достовірно нижчою у групі апіксабану (9,1 % проти 37,5 % при варфарині, p=0,01); усі кровотечі мали легкий характер, переважно носові, ясенні або підшкірні, та не потребували відміни лікування чи госпіталізації. В обох групах спостерігалося поступове зниження рівнів ІЛ-6, ФНП-α, ТФР-β₁ і тромбіну, більш виражене при застосуванні апіксабану (p<0,05). Через 6 місяців терапії зниження прозапальних цитокінів і ТФР-β₁ було статистично значущим у групі апіксабану, що свідчить про його потенційний вплив на запальні й фібротичні процеси в нирковій тканині. Зменшення рівня тромбіну, особливо в сечі, вказує на пригнічення локальної коагуляційно-запальної активації в мікросудинному руслі нирок. Отже, апіксабан продемонстрував високу ефективність і безпеку для профілактики тромбоемболічних ускладнень у пацієнтів із НС на тлі первинного ГН, а також потенційні плейотропні властивості − протизапальні, антифібротичні та нефропротективні. Для остаточного підтвердження цих результатів потрібні подальші багатоцентрові дослідження з більшою вибіркою, тривалішим періодом спостереження та використанням молекулярно-біологічних методів.
Авторське право (c) 2026 І. C. Михалойко, Р. І. Яцишин, І. Я. Михалойко https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0/
КЛІНІЧНЕ ЗНАЧЕННЯ ВИЗНАЧЕНИХ МІКРОРНК ЯК ПРЕДИКТОРІВ РАКУ ЩИТОПОДІБНОЇ ЗАЛОЗИ І ПЕРЕБІГУ ЗАХВОРЮВАННЯ
Попри загалом сприятливий прогноз диференційованих форм раку щитоподібної залози (РЩЗ), у частини пацієнтів спостерігається агресивний перебіг захворювання, що супроводжується рецидивами та метастазуванням. Обмежена прогностична цінність традиційних клініко-морфологічних критеріїв зумовлює пошук нових молекулярних біомаркерів, зокрема мікроРНК. Мета роботи − визначення мікроРНК як прогностичного біомаркера раку щитоподібної залози. Проведено біоінформатичний аналіз експресії панелі із шести мікроРНК у пухлинній і нормальній тканині щитоподібної залози з використанням платформи UALCAN (дані TCGA). Проаналізовано асоціації рівнів експресії мікроРНК із віком пацієнтів, стадією захворювання, статусом реґіонарних лімфатичних вузлів, гістологічним типом пухлини та загальною виживаністю. Клінічну частину дослідження виконано на основі аналізу результатів лікування 749 пацієнтів із патологією щитоподібної залози за 2019–2024 роки. У пухлинній тканині РЩЗ виявлено підвищення експресії hsa-miR-15a-5p, hsa-miR-146b-5p, hsa-miR-221-5p та hsa-miR-222-3p на тлі зниження рівнів hsa-miR-199b-5p та hsa-miR-484. Встановлено статистично значущі асоціації експресії мікроРНК із віком пацієнтів, стадією пухлинного процесу, метастатичним ураженням реґіонарних лімфатичних вузлів і гістологічним варіантом РЩЗ. Показано, що високий рівень експресії hsa-miR-199b-5p асоціюється зі зниженням п’ятирічної загальної виживаності на 35 % (p < 0,0001). Отже, дисрегуляція експресії мікроРНК є важливим чинником розвитку та прогресування раку щитоподібної залози. Ідентифіковані мікроРНК, зокрема hsa-miR-199b-5p, можуть розглядатися як потенційні прогностичні біомаркери РЩЗ і бути корисними для персоналізованого вибору лікувальної тактики.
Авторське право (c) 2026 А. Я. Пасько https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0/
РЕНТГЕНОЛОГІЧНИЙ ІНДЕКС ПЕРЕБІГУ ГЕНЕРАЛІЗОВАНОГО ПАРОДОНТИТУ В ПАЦІЄНТІВ РІЗНОЇ СТАТІ
У роботі наведено результати визначення рентгенологічного індексу в пацієнтів різної статі з діагнозом генералізований пародонтит. З метою дослідження було залучено 32 особи (16 чоловіків і 16 жінок) віком від 35 до 70 років, яким на підставі клінічного та рентгенологічного обстеження встановили ступінь перебігу пародонтиту відповідно до класифікації пародонтальних і периімплантних захворювань і станів AAP/EFP World Workshop (2017). Крім того, до контрольної групи включили 12 учасників (6 чоловіків і 6 жінок), які не мали клінічних ознак пародонтальних уражень. Усім пацієнтам проведено конусно-променеву комп’ютерну томографію та визначено рентгенологічний індекс. Згідно з результатами обстеження 7 пацієнтів (21,9 %) мали ступінь А прогресування пародонтиту, 14 осіб (43,7 %) – ступінь В, а 11 хворих (34,4 %) – ступінь С. Чоловіки частіше демонстрували тяжкий ступінь перебігу захворювання, водночас у жінок переважно фіксували повільний і помірний ступені прогресування. Середній показник рентгенологічного індексу був максимальний у пацієнтів зі ступенем А пародонтиту – 1,32±0,19, а мінімальний у хворих зі ступенем С захворювання – 0,32±0,12, при цьому достовірно (p<0,05) відрізняючись від середнього значення обчисленого індексу в осіб контрольної групи – 1,79±0,19. Середнє значення індексу в чоловіків із пародонтитом становило 0,76±0,47, а в жінок було достовірно (p<0,05) вищим і дорівнювало 1,03±0,49. Середні значення для осіб контрольної групи фіксували на рівні 1,71±0,07 та 1,62±0,09 для чоловіків і жінок відповідно. Між собою зазначені показники відрізнялися недостовірно (p>0,05). Таким чином, рентгенологічний індекс у пацієнтів із генералізованим пародонтитом достовірно пов’язаний із ступенем перебігу захворювання та статтю особи. Використання індексної оцінки мінеральної щільності кісткової тканини може стати додатковим інструментом для виявлення патології тканин пародонта на ранніх етапах розвитку та дозволить прогнозувати клінічний перебіг захворювання.
Авторське право (c) 2026 О. О. Помпій https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0/
РОЛЬ НОВОГО НУТРИЦЕВТИЧНОГО КОМПЛЕКСУ В ОПТИМІЗАЦІЇ МЕДИКАМЕНТОЗНОЇ ТЕРАПІЇ ІШЕМІЧНОЇ ХВОРОБИ СЕРЦЯ/ХРОНІЧНОГО КОРОНАРНОГО СИНДРОМУ З АРТЕРІАЛЬНОЮ ГІПЕРТЕНЗІЄЮ ТА ДИСЛІПІДЕМІЄЮ
Мета робот − провести аналіз впливу нового нутрицевтичного комплексу «Кардіоневрин Форте (ДГК 400 мг+ Полікозанол - 20 мг)» [Cardioneurin Forte (DHA 400mg + Policonasol 20mg)] на кардіодинаміку й показники ліпідного обміну та розробити рекомендації щодо долучення його до лікування ХКС − стабільної стенокардії з артеріальною гіпертензією і дисліпідемією. У цьому дослідженні терапевтичну ефективність нутрицевтичного комплексу «Кардіоневрин Форте (ДГК 400 мг+ Полікозанол -20 мг)» порівнювали з групою стандартної терапії, за результатами дослідження динаміки показників ліпідного спектру, базуючись на даних, попередньо отриманих у дослідженні нутрицевтичного комплексу «Кардіоневрин (ДГК 400 мг + Полікозанол -10 мг)» [17]. Загалом у двох дослідженнях із тотожним складом нутрицевтиків взяли участь 90 пацієнтів. У попередньому дослідженні (n = 60) оцінювали терапевтичну ефективність і безпечність нутрицевтичного комплексу із вмістом полікозанолу 10 мг, у цьому дослідженні (n = 30) вивчали ефективність нового нутрицевтичного комплексу, в якому вміст полікозанолу було збільшено вдвічі − до 20 мг у капсулі. Нутрицевтичний комплекс «Кардіоневрин Форте» посилює антиангінальні, антигіпертензивні властивості й гемодинамічні характеристики та позитивно впливає на динаміку показників ліпідного обміну в пацієнтів із ІХС/ХКС − стабільною стенокардією. Отже, позитивний вплив нового нутрицевтичного комплексу «Кардіоневрин Форте» на ліпідний спектр крові характеризується суттєвим підвищенням рівня ХС ЛПВГ, зниженням вмісту ХС не-ЛПВГ, ХС ЛПНГ та триацилгліцеринів і може бути рекомендований у якості доповнення до стандартного лікування хворих на ІХС/ХКС − стабільну стенокардію з артеріальною гіпертензією та дисліпідеміями. Побічних ефектів, які б вимагали специфічного лікування та відміни нутрицевтичного комплексу «Кардіоневрин Форте» під час дослідження не спостерігалося.
Авторське право (c) 2026 Н. М. Середюк, І. П. Вакалюк, В. Н. Середюк, Т. В. Налужна , Х. В. Левандовька, Р. В. Деніна, Я. Л. Ванджура, П. П. Звонар, І. Н. Cередюк https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0/
ОСОБЛИВОСТІ ДІАГНОСТИЧНОГО АЛГОРИТМУ ХРОНІЧНОГО ТАЗОВОГО БОЛЮ У ЧОЛОВІКІВ
Хронічний тазовий біль у чоловіків (окрім урологічної патології) може бути пов’язаний із хворобою зрощень після оперативних втручань на органах черевної порожнини. Проведено обстеження 47 чоловіків із хронічним тазовим болем, з них 28 лікувалися в уролога через хронічний простатит. В анамнезі вказано про оперативні втручання на органах черевної порожнини. Встановлено, що не завжди чоловікам із хронічним тазовим болем притаманні розлади сечовипускання. Біль може бути проявом хвороби зрощень після перенесених оперативних втручань на органах черевної порожнини і може мати середню ступінь важкості 14,5 [14,0, 7,0], негативно впливаючи на якість життя. Хворим були притаманні такі клінічні ознаки, як-от: помірний біль у ділянці живота під час пальпації (60,7-84,2 %), чергування тимпаніту з тупим звуком під час перкусії (57,1-89,5 %), посилення чи послаблення перистальтики під час аускультації (64,3-94,7 %). З’ясовано, що не в усіх чоловіків, які періодично лікувалися в уролога через синдром хронічного тазового болю/хронічного простатиту, були об’єктивні ознаки запалення передміхурової залози. Тільки 12 (42,6 %) осіб відчували біль передміхурової залози, у 9 з них за допомогою лабораторного обстеження виявлено запалення. Слід зазначити, що у групі пацієнтів, які не зверталися по допомогу до уролога, у 26,3 % діагностовано ознаки простатиту. За результатами УЗД обстеження передміхурової залози частині пацієнтів необхідне додаткове обстеження. Половина пацієнтів (53,6 %) консультовалися з урологом, а третина хворих (36,8 %) не обстежувалися в уролога і мали неоднорідну структуру з фіброзними змінами передміхурової залози, що може бути причиною хронічного тазового болю. Результати дослідження свідчать про необхідність міждисциплінарного підходу в діагностичному маршруті чоловіків із хронічним тазовим болем, які перенесли оперативні втручання, із залученням лікаря первинної медичної допомоги, хірурга й уролога.
хвороба зрощень органів черевної порожнини
Авторське право (c) 2026 О. Л. Ткачук, А. П. Мандзій, Ю. І. Когут https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0/
ДИНАМІКА КЛІНІЧНИХ І БІОХІМІЧНИХ СИНДРОМІВ ТА ПОКАЗНИКІВ РЕГУЛЯЦІЇ ВУГЛЕВОДНОГО ОБМІНУ У ХВОРИХ НА СТЕАТОТИЧНУ ХВОРОБУ ПЕЧІНКИ Й НЕГОСПІТАЛЬНУ ПНЕВМОНІЮ У ДИНАМІЦІ ЛІКУВАННЯ КОМПЛЕКСОМ ПОХІДНИХ АМІНОКИСЛОТ
Результати клініко-експериментальних досліджень свідчать, що SARS-CoV-2 проявляє гепатотропні властивості й може індукувати розвиток реактивного гепатиту, стеатогепатиту з формуванням фіброзних змін у печінковій паренхімі, які особливо характерні для пацієнтів з ожирінням і стеатотичною хворобою печінки, асоційованою з метаболічною дисфункцією (СХП МА). Перенесена коронавірусна інфекція, ускладнена вірусно-бактеріальною пневмонією, супроводжується медикаментозно-індукованим гепатотоксичним впливом антибактеріальних препаратів, що зумовлює прискорене прогресування СХП МА. У дослідженні проаналізовано вплив комплексу похідних амінокислот Ліводінол® МАКС (аденозилметіонін, ацетилцистеїн, L-глутатіон) на клінічний перебіг СХП МА у пацієнтів з ожирінням І ступеня та негоспітальною вірусно-бактеріальною пневмонією середньої тяжкості, пов’язаною з COVID-19. У дослідженні взяли участь 62 хворих, яких рандомізовано розподілили на дві групи: контрольну (стандартна антибактеріальна терапія + альфа-ліпоєва кислота) та основну (стандартне лікування + Ліводінол® МАКС упродовж 30 днів). Отримані результати показали, що у пацієнтів, які додатково приймали Ліводінол® МАКС, відзначалося суттєве зниження частоти клінічних синдромів СХП МА: астено-вегетативного, диспепсичного, абдомінально-больового, гепатомегалії (р<0,05). Крім того, зареєстровано більш виражене зменшення проявів цитолітичного синдрому, мезенхімального запалення та кращу динаміку лабораторних показників. У пацієнтів основної групи зафіксовано статистично значуще зменшення рівня глікемії натще (на 12,2 %), глюкози через 2 години після навантаження, концентрації інсуліну майже у 1,9 раза, а також зниження індексу HOMA-IR приблизно у 2,2 раза. Таким чином, 30-денна терапія з додаванням Ліводінол® МАКС забезпечила комплексний позитивний ефект: зменшення клінічних проявів стеатогепатиту, нормалізацію функціонального стану печінки та більш ефективну корекцію метаболічних порушень у пацієнтів із СХП МА, ожирінням та COVID-19-асоційованою пневмонією.
Авторське право (c) 2026 О. С. Хухліна, І. В. Рачинська https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0/